KUIDAS NINOTÐKAST PRINTSESS SAI
Nutta võib siis, kui enam midagi teha ei saa.
Aga minul on vaja kiiresti leida kodutee.
Ilmselt elavad siin metsas hundid.
Milline peaks see hunt olema?
Vot selline: pikad lõuad,
hambad teravad ja valged ja keel tulipunane.
Ma söön su ära. - Miks?
Sest ma tahan süüa. - Sa söö parem midagi muud.
Mida muud ma söön?
Sööksin jänese, aga olen juba liiga vana.
Ei suuda enam jäneseid taga ajada.
Ainult nina on jäänud, millega välja nuhkida, kus midagi on.
Kui teil on nii hea nina, öelge, kus küll on minu kodu?
Sinu kodu on seal - kaugel.
Ärge muretsege, ma juba oskan ratsutada, ausõna.
Süüa tahan, pole enam jõudu!
Süüa tahaks.
Võta! - Aitäh!
Head isu!
"Head isu", "head isu"!
Mind päästis hunt.
Selle eest te toidate teda terve ta elu, ta on ju vanake.
Milline rumaluke sa oled! Hunte on vaja tappa,
aga nahast õmmelda kasukas ja müts.
Hea küll, nii ma talle ütlengi, ainult toidan teda hüvastijätuks.
Isa ei taha sind toita, ütleb, et hunte tuleb tappa.
Aga meie teeme nii:
läheme tagasi ja mina alati-alati toidan sind.
Ja sul pole vaja mind ära süüa, eks?
Nii on hästi! Mul olekski kahju sind ära süüa.
Ma olen sind väga armastama hakanud.
Mida sa nüüd?
Kui hunt sind armastama hakkas,
oled sa seega kõige heasüdamlikum kogu ilmas.
Sellist printsessi ongi mulle vaja.
Kas sa mängid minuga? - Aga kas sa hunti söötma hakkad?
Jah, kas hakkad söötma? - Hakkan.
"Kallid isake ja emake,
sõitke ruttu siia koos vennakesega, ma teen teid printsessideks."
Jutustas Pastella